-I tidligere episoder... -Det er Topeka. Det er alltid Topeka.
Ifølge analysen er belgierens portefølje verdiløs.
-Du tilbød millioner før. -Det kan være skjulte verdier.
-Hva drømmer du om? -En lidenskapelig affære med Woody.
-Hvor er hun? -De har bundet meg. Hjelp meg.
Vil du ikke helbrede moren din? Hun er ikke borte. Gå inn i bilen.
Bjørnen skal beskytte deg.
Søsteren min og jeg hadde samme bjørn. Jeg må snakke med mor.
-Hva har du der? -lngenting.
-Det var en stor sopp. -Den er min. Jeg fant den.
Ok. Men du vet at ikke alle sopper kan spises, ikke sant?
Husker du hva som skjedde med faren til Babar?
Han spiste en sopp som gjorde ham grønn, og han døde.
Så dro Babar til byen for å finne en rik dame å bo hos-
-som kjøpte ham fine klær og en bil.
Du har et interessant syn.
Men vi kaster den, for den er ikke bra.
-"Capisce"? -"Capisce".
Woody? Lurer du noen gang på hva du vil bli når du blir voksen?
Noen ganger. Noen ganger tenker jeg at det finnes sti som venter på meg.
Andre ganger tenker jeg at jeg bør bli fisker.
-Hva skal du bli da, Tess? -Jeg skal bli Babar.
Tessie. Jeg hørte det.
Charlotte sa at du kanskje kom.
Du er heldig som kom før været. Det skal plaske ned senere.
-Er mor inne med gruppen? -De avslutter nå.
-Første sesjon er fortsatt i låven? -Du vet veien.
Det er godt å se deg.
En siste tanke før vi begir oss ut i kveldsluften...
Vi er ikke her fordi vi er ute etter forvandlig.
Vi søker heller gjenforening med det delte selvet-
-så vi kan kjenne oss selv fullt ut.
Og fra den reisen vil vi finne sann visdom.
Orden og entropi er merkelige ting.
I stor skala virker de så og si like.
Så hvordan kan vi skille dem? Og har det noen betydning?
Den eneste kostnaden er forvirring, og den varer evig.
Veien som vi kan prate om, er ikke den sanne veien.
Jeg telte svinger etter motorveien.
To høyre, en venstre, 3,5 minutter og så to venstre.
Det må ha krevd høy konsentrasjon.
Er du sulten? Du får kanskje ikke muligheten igjen på en stund.
Hva gjør hun her?
-Hallo! Jeg snakker til deg. -Vi hører deg.
-Du lovte meg svar. -Jeg skulle ta deg til moren din.
-Hvordan? -Legg deg ned.
-Nei. -Vi skal ikke gjøre deg noe.
Hva pokker gjør jeg her?
Du vet ingenting om moren min.
-Jeg kjenner moren din. -Jeg også.
-Det gjør vi alle.
-Vi ser henne i drømme. -Hun har fortalt.
At du sto opp og lagde frokost, så hun kunne lage skulpturer.
Da faren din dro, ba hun deg bli med ham.
Hun sa: "Dra og bli helten i ditt eget liv."
Og du sa til henne: "En helt drar ikke."
-Hvordan vet du det? -Jeg ser henne i drømme.
Det gjør vi alle.
...i storbyområdet nå. Stormen bringer sterke vinder og mye regn.
Det varsles om tordenvær i Putnam og Dutchess.
Men stormens største nedslag blir på Jersey Shore.
-Vi må prate sammen. -Kan du ikke la meg bli gal i fred?
Du er ikke gal. Jeg tror Woody invaderer drømmene dine.
Jeg trodde at drømmene bare var mine.
Men så møtte jeg en kvinne som kunne gå inn i drømmene mine.
Og jeg skjønte at hun ikke var den eneste.
Ok.
Jeg tror du drømmer om Woody fordi han manipulerer drømmene-
-så du tror du er forelsket i ham.
Det er så vidunderlige drømmer.
Jeg vet det. Jeg er lei meg.
Det gir mening. Jeg mener, det gir ingen mening.
-Men det passer. -Jeg trenger din hjelp.
Noen jeg elsker, er i vanskeligheter, og Woody har kunnskap.
Hva må jeg gjøre?
Gud, du er en vakker skapning.
Jeg er glad i deg også.
For en fin overraskelse at du kom.
ÅPENT
Skal du hente eller levere?
Det er for moren min.
-Kan jeg gå ut bakveien? -Alle veier leder til midten.
"Napoléon avait cinq cents soldats Napoléon avait cinq cents..."
Hei, "maman".
Se på døren.
Jeg må vise deg noe.
Jeg fant denne.
Du ga den til sønnen min.
Du får ikke ha leketøy på skolen!
-Og nå er vi for sent ute. -Unnskyld, mor.
Hør. Så, lukk øynene nå.
Kan du se danserne?
Jeg ser dem.
Lukk øynene.
La deg synke inn.
Pust.
-Er du våken? -Ja.
Åpne opp øynene.
Er du klar?
-Jo da. -Er du klar til å la oss hjelpe deg?
-Hva er det du vil si til moren din? -Jeg vet ikke.
Du vet det.
-Er det kåpen til moren min? -Jeg frøs.
Vær så snill å ta den av.
Moren din har fanget og bundet deg.
Og verst av alt... er det at hun ikke er her engang.
Hun er moren min.
Og én dag kommer hun til å våkne.
-Hun kommer til å våkne. -Og hva skjer så?
Hun våkner en dag, og hva skjer så?
Du er et syn for øyet.
Vi finner et bord på innsiden.
Tid for spørsmål.
-Hun trengte ikke å bli involvert. -Hun har rett til å vite.
Ikke vær redd, kjære. Han er gal.
Fokuser.
-Tortur fungerer ikke. -Men det gjør psykisk stress.
Siden ikke noe av dette er virkelig, er alt psykisk.
Hva er Topeka?
Et navn. Steder trenger navn.
Drømmene våre...sammen... hele sulamitten. Det trengte et navn.
-Topeka. -Et bra sted å grave etter røtter.
Jeg vet at du tror du er i kontroll. Men det er du ikke.
Du er en sjakkbrikke...en bonde... en springer hvis du er heldig.
Hva er du da?
Jeg er buffalo wings i fotballpausen.
Jeg vet at du er der. Jeg har blitt sendt for å snakke med deg.
Åpne opp døra.
Du roter borti noe du ikke forstår.
Greit. Du er ikke våken engang!
Ingen fare.
Det er meg.
Det skal gå bra.
Kom igjen. Du må ikke sove ved bordet.
Hva da? Trodde du vi var ferdige?
Sitt ned.
Hvordan gikk gjenforeningen? Masse kyss og klem?
-Hva har du gjort med henne? -Jeg holder henne ikke der.
Men du måtte vite at hun er der ute. Ha noe å strebe etter.
-Det var henne. -Kan jeg få noen drinker?
Greit. De fleste mennesker i verden enten drømmer eller er våkne.
Og de to er langt fra hverandre.
Men for folk med litt ekspertise, som meg, er det slett ikke noen avstand.
De kan gå som en maur på randen av ett glass og over til det andre.
Men du har den sjeldne evnen å la det våkne renne...
...inn i drømmen, slik at de overlapper hverandre og blandes.
Som den gangen i lobbyen i Firmaet.
Hun så virkelig nydelig ut i rødt.
Martinien er din.
-Hvor er hun? -Hvilken halvdel?
-Så du er tilbake igjen. -Hypnotiserte du meg?
Det er en tynn linje mellom drøm og våken. Vi bare ledet deg over.
-Hvilken størrelse bruker du? -43.
Disse er bare 39 og 40.
Linjen er ikke ubevegelig. Det er mer som å gå gjennom et vannfall.
Det er et tosidig, organisk system.
På overflaten - separate gresstrå...
Under - et sammenflettet nettverk av røtter som vi knapt kan fatte.
Hva vil dere meg?
Det samme du vil oss, å hjelpe deg finne moren din.
Vi går og spiser.
Legg deg ned. Vi må starte sesjonen.
-Det er for din mentale helses skyld. -Jeg er ikke pasienten din.
Hvorfor må du alltid være så vanskelig?
Du har usunne mønstre.
Slutt å kjempe imot. Jeg vet hva som er best for deg.
Jeg er glad i deg.
-Du er i drømmen min. -Du trengte inn i min først.
Du ropte ut i søvne, som da du var liten.
Unnskyld.
Husker du hva du drømte om?
-Nei. -Det var synd.
Jeg går ut til bilen.
Jeg har magnesium. Det hjelper meg å roe meg ned.
Vær forsiktig. Det høres ut som den stormen nesten er her.
Vær så god. Du blør.
-Er jeg våken? -Ja.
-Bevis det. -Det kan jeg ikke.
Men du pleide å vite forskjell.
Jeg tar den.
-Hvorfor er jeg her? -Det var et ganske banalt spørsmål.
Jeg vil hjelpe deg å gjenforenes med jenta di.
-Hvorfor? -Fordi hun er en person...
...holdt fanget i en kjeller til hun blir gal.
Fordi de som holder henne, er de med grønne joggesko.
De vil slippe løs samme anarki på menneskeheten-
-som du har opplevd i drømme.
-Hvordan? -Gutten.
Han er en veldig spesiell gutt.
Masse uutnyttet kraft.
-Verdt hundrevis av millioner? -Å...mer.
Her. Første skritt for å finne jenta di.
Hvis du vil selge meg fisken, så si meg prisen.
-Jeg trodde du elsket henne. -Gi meg konvolutten.
Du tror fortsatt at du kan gjøre dette alene.
Kriger har to sider.
De som ikke velger side, blir knust i midten.
Du trenger ikke dra hjem...
...men du er ikke velkommen her.
-Får ikke jeg noe? -Din er bak der.
Dette er ikke virkelig. Det er en drøm.
Si noe. Hun venter.
-Hva skal jeg si? -Hva vil du si?
Du har makten. Du fikk henne til skogen.
-Du fikk henne til å rope ut. -Gjorde jeg det?
Begynn i det små. Noe enkelt.
Skal du spise den pommes fritesen?
Fortsett.
Den ser lekker ut, ikke sant?
Kanskje jeg tar for meg av burgeren snart.
Med mindre du skal ha den.
Greit.
Den er min altså.
Du vet ikke hva du går glipp av. Holder du på sånn, spiser jeg hele.
Skal du bare sitte der og ikke si noe?
Akkurat som alltid?
Dette er bortkastet.
Vil du virkelig la så mye være usagt?
-Du kan ikke hjelpe meg eller mor. -Du går rundt i ring.
Du kommer tilbake.
Du lekker.
Takk.
-Får du ikke sove? -Jeg vil ikke.
Jeg prøvde det en gang. Klarte det i seks dager.
-Hva skjedde da? -De arresterte meg...
...mens jeg vandret rundt på Sixth Avenue.
Jeg trodde jeg var på stranda...
...og danset til Dusty Springfield.
-Det høres fint ut. -Det var kaldt og steinete.
Det var et knudrete, gammelt tre der.
Alt syntes så virkelig.
Kanskje det var det.
Hvordan pokker klarte du det i seks dager?
-Du burde faktisk gå til sengs. -Det burde du også.
Når du finner den kalde, steinete stranda, så kikk bak treet.
Det er en flaske Margaux der.
Som en maur på randen av et glass...
-Hvorfor gjør du dette? -Du har skyld i det selv.
Slutt å kjempe imot. Jeg vet hva som er best for deg. Jeg er glad i deg.
-Dette er min drøm. -For en skuffelse.
-Hold opp! -Hold opp, du.
-Hvor er han? Hvor er sønnen min? -Du har ikke noen sønn.
Jeg fant bjørnen hans. Du vet hvor han er.
Du er i hvert fall sykdomsfri, sånn som du åpner deg.
Du lyver. Jeg ser ham, det vet du. I drømmene mine.
-Du vet at jeg ser ham. -Jeg advarer deg, Tessie.
Hvor er sønnen min? Hva har du gjort med ham?
Han er ikke din.
Det er løgn. Jeg fødte ham. Jeg er moren hans!
-Du skulle aldri få vite. -Jeg trodde jeg var gal!
Hvor er han? Hvor? Hvor?!
Vi vet ikke.
Han ble tatt. Stjålet.
Han var på vei til et sted, og noen stjal ham fra oss.
Hvem har ham nå?
Vi vet ikke.
-Hallo? -Kom du deg vel tilbake til byen?
-Ja. -Det var synd at du ikke kunne bli.
-Ses vi fortsatt til brunch den 15.? -Klart.
Det kom jo aldri noe regn.
Nei.
Uansett... Jeg er glad i deg, kjære.
Og det kommer jeg alltid til å være.
Jeg trodde kanskje du snek deg ut for å ta en matbit.
Her er vi...som alltid.
Det er ingen andre her. Ikke engang du.
Jeg trenger at du møter meg på halvveien.
Våkne opp. Jeg er her. Jeg venter.
Våkne opp!
Jeg hater henne.
Da jeg var åtte, spiste jeg en giftig sopp og lå i koma i tre dager.
Da jeg våknet, spurte den gamle presten om jeg hadde sett Gud.
Jeg sa: "Nei, men jeg hørte Dusty Springfield."
Han smilte til meg og sa: "Det er det samme."
Tekst: Nicholas Knutsen www.sdimedia.com